СЕРІАЛ NETFLIX
ЗНАЧНА ПОДІЯ — НАТОВПИ ЛЮДЕЙ НА ВІДКРИТТІ ГОТЕЛЮ
Доброго ранку!
Комусь добрий.
ЗАГУБИВСЯ ПЕС МІСТЕР ПЕННІКРАМ
Доброго ранку!
Ти ба.
Чорт.
Чорт!
От чорт!
Вітаю, незнайомцю.
Ой! Привіт.
БЕВЕРЛІ-ГІЛЛЗ, КАЛІФОРНІЯ
ЛОС-АНДЖЕЛЕС ТАКСІ
Цю чи цю?
Ні. Я хочу послухати про те,
як Академія Амбрелла перемогла грабіжників у музеї.
Знову?
Добре.
Була темна грозова ніч…
Клер? Це мама.
Мамо?
Що?
-Хто ти в біса така? -Патріку?
-Мамо! -Що відбувається? Хто ця жінка?
-Де моя дитина? -У вас десять секунд, щоб піти.
-Де Клер? -Леді, тут немає Клер.
-Ви її лякаєте. -Вибачте. Я…
Щось не так.
Усе це неправильно.
Приїхали. Готель «Обсидіан».
ШЕСТІРКА КЕННЕДІ
Тут ми приймаємо всіх.
ГАРҐРІВЗ, ЕЛЛІСОН
ГАРҐРІВЗ, КЛАУС
ЛЮТЕР ГАРҐРІВЗ АМЕРИКАНСЬКИЙ ПОДВІЙНИЙ АГЕНТ
ВАНЯ ГАРҐРІВЗ
СІССІ КУПЕР ПОМЕРЛА 1 ЖОВТНЯ 1989 РОКУ В ОКЛЕНДІ ПІД ФАЛЬШИВИМ ІМ'ЯМ.
Ти подарувала мені
найкращий подарунок мого життя.
Ти вперше дала мені можливість відчути себе живою.
Допомогла віднайти надію.
Це прекрасно.
ЗАВЖДИ МОДНІ СТРИЖКИ ДЛЯ БУДЬ-ЯКОЇ СИТУАЦІЇ!
Ти навіть не помічаєш своєї в'язниці,
поки хтось не визволить тебе.
-Чим можу допомогти? -Вітаю.
Дякую.
Олд Голланд Роуд, Пенсільванія.
Ну й діра.
Цей малий шибеник — твій син.
Буцімто син.
Це так кумедно!
А хто мама?
-Лайла. -Перепрошую?
-Лайла тут? -Була.
Висадила його вчора ввечері й звалила.
-До неї мені байдуже. -Не…
Теоретично, вона сім'я.
Вона намагалася нас убити, ще вчора.
Я ж кажу — «сім'я». Дієґо, вона повернеться?
Маю надію,
бо в нас зараз важливіші справи!
Заспокойся!
-Де Лютер? -Яка різниця? Мабуть, бігає.
Класна стрижка.
Ми з Маркусом учора поговорили.
Що-що? З ворогом?
-Наодинці? -Хтось мав щось зробити.
Хто тебе обрав, Ваню?
Віктор.
Хто такий Віктор?
Я. Я завжди ним був.
Це для когось проблема?
Ні, я не проти.
Так, я теж! Круто.
Дуже радий за тебе, Вікторе.
Але ти за всіх не вирішуєш.
Усе гаразд. Маркус розуміє.
Він теж не хоче війни.
Про що ти? Він хотів нас убити!
-Лайла теж, а у вас син. -Річ не в цьому!
Ми домовилися!
Він поверне портфель П'ятого, і ми залишимо цей час.
Сьогодні зустрінемося для передачі.
Дякувати богу!
Помилка новачка. Він грається з тобою.
-Правда? -Так, але ми це використаємо.
Ми їх обдуримо, а потім зітремо на порошок.
Дієґо, припини.
Ти нічого сьогодні не робитимеш.
Хіба що проведеш час із сином.
Буцімто сином!
Я отримаю портфель,
ми всі повернемося назад і все виправимо.
Ми нікуди не повернемося! Це цілком прийнятний час.
Скажи це Еллісон,
яка нагорі сумує за донькою, якої тут навіть не існує!
Не кажучи вже про те, що нас замінили невдахи, кубики й птахи!
Ось вам новина, генії! Річ не в нас!
Погляньте навколо.
Якщо не помітили, кінець світу не настав.
Немає ніякого апокаліпсису. Сонце світить.
Птахи роблять те, що завжди. Це головне.
Досить гратися із часом,
і я офіційно на пенсії.
Це в нього лосьйон після гоління?
Я хвилююся.
Слухай. Може, поїдемо звідси?
Трохи розвіємося.
Ти про що?
Я про подорож у сільську місцевість.
Ти і я, вітер у волоссі.
Тельма й Луїза, перед нами широкий шлях.
Вони вмирають, ти в курсі?
Триматимемося за руки,
поживемо у своє задоволення, мій херувимчику!
Послухай.
Я ледь не здох від нічного пердіння Лютера.
Поїхали, подихаємо свіжим повітрям!
Я спитаю. Чому я, Клаусе?
Бо ти сказав, що ти на пенсії, а пенсіонери так роблять.
-Ти заслужив на розваги. -Омарів немає.
-Перепрошую? -Хвилину тому тут було три омари.
Може, Чет змолов їх у ранкове смузі.
Ти ідіот, але я за.
-Відпустіть мене! -Я бачив, що ти зробив!
Якого біса ти робиш?
Ваш син запхав три мінікекси собі в штани.
Це фуршет! Я можу брати все, що захочу!
Я розберуся. Ходімо.
-Легше. -Час встановити правила.
Не робити дитині боляче?
-Це… -Замовкни! І послухай.
Мій батько був засранцем.
Коли я був малим, як ти, я пообіцяв собі,
що ніколи не буду так поводитися зі своєю дитиною.
Припини, бо зараз заплачу.
Але я зайнята людина, у мене багато обов'язків.
І я не дам тобі мене гальмувати, ясно?
Я бачу, який ти зайнятий.
Можеш залишитися до повернення мами.
Але більше ніяких дурниць,
інакше в нас будуть серйозні проблеми.
Поглянь на мене.
Зрозумів?
Чуваче,
у тебе вухо тече.
Я…
Я забув спакувати ліки для вух.
Ліки для вух?
Без них тече гній, який смердить котячим блювотинням.
Ходімо.
Куди це ти зібрався?
-Діти. Зараз повернуся. -Ні.
Ніяких дурниць, поки не дістану портфеля.
Ти не його бос, ясно?
-Хто… -Пішли.
Купимо щось хильнути в дорогу.
-Інколи треба очистити голову. -Чекайте. Ви куди?
-Випустимо щурів з лабіринту. -Давай. Швидше.
Мамо?
Чому ви мене так називаєте?
Де я?
В Академії, дурненький. Усі чекають на тебе.
В Академії?
Ось і він.
Будь ласка, приєднуйся.
-Усе гаразд. Ніхто тебе не скривдить. -Смузі?
Так, дякую.
Голодний?
Ні, мабуть, не варто. Це масло кеш'ю?
Масло кеш'ю, мигдальне, соняшникове, тахіні, бразильський горіх.
Ого. Знаєте що?
Якщо подумати, я зголоднів.
-Пригощайся. -Дякую.
Ми знаємо, що ти Номер Один,
але ми ще не знайомі офіційно.
Я Бен, Номер Два.
Радий знову тебе бачити, друже.
Чого всі так на мене дивляться?
Бо ти був мертвий 15 років.
Мертвий?
Ти про що?
Це довга історія.
Хай там як, я Фей, Номер Три.
Альфонсо, куатро.
Слоун. П'ять.
-Привіт. -Я Джеймі, Шість.
Це, звісно, Крістофер. Номер Сім.
Не зважай на нього. Він сьогодні зухвалий.
Він не зрозуміє.
А Номер Один?
-А що з ним? -Де він?
Це ми й хочемо знати.
Ми граємо в ігри?
У яку б гру не грали Амбрелла, ви програєте!
Ви викрали нашого Номера Один,
тож ми викрали тебе.
Ми викрали Маркуса?
Навіщо це нам?
Оголошення війни? Бажання смерті?
Востаннє він був із твоєю сестрою.
-Котрою? -Маленька з великими силами.
Ваня?
Маю сказати,
що Ваня не з тих, хто викрадає.
Але я зазвичай останній про все дізнаюся.
Ти їхній Номер Один. Хіба ти не маєш знати все?
Так би мало бути, Бене.
Ми ніколи не відзначалися дисципліною.
У нас радше анархія.
Послухайте.
Це все легко виправити.
Я повернуся. Моя сім'я, мабуть, хвилюється за мене, якщо чесно.
Якщо ваш брат у них, я поверну його цілісіньким.
Гаразд? І всі задоволені.
Що скажете?
Добре?
Чудово.
Що за поспіх? Залишайся, поки Маркус не повернеться.
Моя сім'я прийде по мене.
Чудово.
А поки що будь як удома.
І ще…
поки не забув.
Якщо спробуєш утекти,
птахи Фей виклюють тобі очі й звиють гніздо в черепі.
Круто.
То як ти проводиш вільний час?
ГОТЕЛЬ «ОБСИДІАН»
Ти хоч поспала?
Сніданок у ліжко.
Я не голодна.
Облиш. Тобі треба поїсти.
-Це я винна. -Припини. Ні.
Я знала, що щось станеться, якщо повернемося.
Я знала й ризикнула.
Я покинула Рея, щоб бути з Клер, а тепер…
її наче й не існувало.
У мене навіть її фото немає.
Може, є вихід.
Ти про що?
Портфель П'ятого. Я спробую його повернути.
-Як? -Сьогодні знову зустрічаюся з Маркусом.
-У нас угода. -«Знову»?
-Так, ми вчора бачилися… -Наодинці. Що в тебе в голові?
Треба було щось робити.
Для тебе. Для всіх нас.
-Що? Що ти… -Я піду з тобою, і не сперечайся!
Та я наполягаю, щоб ти пішла зі мною.
Тільки не здавайся, добре?
Відколи це ти віриш у краще?
Пробую дещо змінити.
Зачіска.
Трохи більше, але…
-Поясню дорогою. -Добре.
Берліне, я іду.
Працюй, дурний портфелю.
Я готова рушати!
От курва! Скотина!
Бляха!
Чому, бляха, не працюєш,
стерво мале?
Мені треба в Берлін!
Зараза!
ПОПЕРЕДУ ЦІКАВІ ОБ'ЄКТИ
Насправді все не так страшно.
Бачиш? Я ж казав.
Усе життя я був під прицілом.
Місії для тата,
робота на Комісію, спроби пережити апокаліпсис.
Завжди озирався, чекав, поки щось станеться.
-Приємно просто дихати. -Я радий, друже.
Пенсія тобі личить.
Гаразд!
Я позначив усі придорожні цікавинки.
-Не знаю, чи буде час. -Великий нікель.
У «Пекарні Рікі» є пречудові пироги.
-Дай хвилинку пояснити… -Коров'ячий хендж.
Це не… Не…
Послухай. Замовкни на дві секунди. Лише дві секунди, гаразд?
Добре, я уважно слухаю.
Ми їдемо до Пенсільванії,
щоб знайти
мою рідну маму. Ура!
-Перепрошую? -Вибач.
Мені потрібна була емоційна підтримка.
Емоційна підтримка, то я шнауцер?
Ти б не поїхав, якби я сказав. Що мені було робити?
Твоя правда, я б не поїхав. І знаєш чому?
Бо я маю бути на пенсії!
-Знаю! -Це ж безтурботна поїздка.
Ну, може, так і буде, малий.
Клубок мотузки? Повертай.
-Клубок! Повертай! -Що? П'ятий!
Одна з найкращих принад! Давай!
-П'ятий, ми загинемо! -Байдуже!
П'ятий, відпусти!
Знаєш що? Нема клубка — нема мами!
-Чому ти не сказав раніше? -Я не… Я…
Не віриться, що я не помічала.
Як ти могла?
Ні, я знаю. Я почуваюся ідіоткою.
Помовч хвилинку.
Ти не могла знати, бо…
Бо я до кінця не знав.
Коли я був із Сіссі…
Не знаю. Вона щось відкрила в мені.
Показала, що я не сховаюся від того, ким є насправді.
І втративши її, я зрозумів…
що не можу більше жити в цій клітці.
І не буду.
Я завжди ненавидів дзеркала.
Думав, що всі почуваються дивно у своєму тілі.
Мабуть, це не так.
А що ти бачиш зараз?
Себе.
Тільки себе.
Дякую, що довірився мені.
Ти сім'я, Вікторе.
Ясно?
І ніщо не змусить мене любити тебе менше.
Ходімо.
Так, я знаю.
Я чомусь думав, що він буде більшим.
Як на мене, він великий.
Головне питання:
звідки ти знаєш, що твоя мама в Пенсільванії?
Я був під кайфом два тижні,
тому не скажу точної дати.
Ми вбирали дупами Ксанакс і все таке.
Тоді Емі Вайнгауз була в топі чарту.
Коли це було? Десь від середини до кінця серпня?
Я прослизнув у татів кабінет, шукав ключ від сейфу,
бо він змусив Поґо позамикати все, що можна вкрасти.
Але натомість знайшов скарбницю нашої родинної історії,
викладену в прострочених чеках.
Рейчел Гершберґер?
СУМА ЧЕКА 3000 $
Я був не в тому стані, щоб щось робити, боявся її шукати.
Але я завжди думав,
чому вона продала мене за три штуки.
Не могла сторгуватися на п'ять? Шість?
Бачив щось про мою маму?
Ні, вибач.
-Чому зараз? -Не ясно?
Тато відрікся. Ґрейс не Ґрейс.
Бен пропав.
Зараз саме час дізнатися, ким би я міг бути,
якби не виріс у цій дурній сім'ї.
Ти називаєш це сім'єю?
Ні, більше схоже на…
Інститут сварливих паршивців. І поганенький.
Але що таке сім'я? Що воно таке?
Це наче велетенський клубок мотузки,
який неможливо розплутати.
Величезний клубок зобов'язань, який я штовхаю нагору все життя.
І з віком він стає все більшим.
-Хочеш розплутати… -І дивишся, як той котиться вниз.
-Який сенс? -Який сенс?
Я радий, що ти поїхав.
Ти хороший брат.
Тепер ти скажи щось приємне про мене.
Ходімо знайдемо твою дурну маму.
Я теж тебе люблю, танцюристику!
Швидше. Час повертатися в готель.
-Треба знайти правильні ліки. -Візьми будь-які.
Ти пробував будь-які?
Ні. З моїх вух нічого не тече.
Повір. Мені потрібні конкретні.
Джеймі, візьми перекусити.
Я знайшов…
-Зачекай надворі. -Чому?
Хочу надерти тому дурню дупу.
-Не хвилюйся. Я тебе прикрию. -Іди.
Оце так збіг.
Саме так, твій час збіг, крутелику.
-Стежив за мною? -Не лести собі.
Іди, інакше відшмагаю тебе, як малого шмаркача.
Тільки спробуй, пузаню.
Чорт!
Я знаю. Не дуже приємно, правда?
Бляха!
Твоє підборіддя.
Так іноді буває.
Стенлі, ні!
Прокляття!
Моя нога!
-Допетрав, як це працює? -Це мій малий, придурку!
Утомився? Стаєш слабшим?
Не дочекаєшся.
-Усе гаразд? Де рана? -Усе добре!
-Усе буде добре. -Мамо рідна!
Ти молодець. Усе гаразд. Не так уже й погано. Припини плакати.
Обережно!
Вона хотіла на тебе плюнути.
Швидше! Пригнись!
-Я сам упораюся! -Так, звісно.
-Так, бляха! -Стеж за словами.
Ходімо.
Що? Ні! Ми товкли їхні дупи!
«Хто б'ється і йде, живе, щоб битися ще». Ясно?
-Якесь гівно. -Так, я знаю.
От бляха! Клаус — аміш.
-Це все пояснює. -Як це щось пояснює?
Дивись! Поглянь на це місце!
Цього бракувало моєму дитинству.
-Агов, Клаусе? -Що?
Зачекай хвилинку.
Перевірка на допельгенгера. Дивні відчуття?
Сверблячка, пітливість, гази, щось таке?
Ні, я почуваюся чудово,
крім давнього висипу на причандаллі, але що поробиш?
Гаразд, щасти.
Що? А ти не йдеш?
Це ти мусиш зробити сам.
Сам?
Так, добре.
Гаразд, я зможу.
Привіт.
Добрий вечір.
Мамо.
Вітаю, англійцю.
Тут немає ніяких мам.
-Лише кролики. -Пробачте.
Я шукаю Рейчел Гершберґер.
Тут Рейчел немає.
Ой! Як шкода.
Не знаєте, де її знайти? Я її шукаю.
Я сказав, тут нема Рейчел.
Чалапай модними капцями в місто, де тобі місце, і дай нам спокій.
Гаразд. Нема чого вистрибувати зі штанів.
Дай хлопцю сказати.
Ти дратуєш жінок, а тепер і мене.
Ні, це не…
Я не дратую жінок. Знущаєтеся?
Жінки мене люблять.
Господи! Та що з вами?
Я думав, ви добрі!
Це називається «омана», англійцю.
Гаразд. Добре!
Я хочу, щоб ви знали,
ви знищили для мене амішів назавжди!
Тут.
Знищили!
Усе гаразд, Саро-Бет. Він уже йде.
Неймовірне місце!
Ми знесли стару кімнату й встановили це.
Я думав, що домашній кінотеатр і сад Дзен вражають,
але це просто новий рівень!
Знаєш,
я завжди хотів, щоб Академія Амбрелла була такою.
Ви все робите разом!
А ви ні?
Ні, не зовсім.
Наш брат помер,
коли ми були малі.
Номер Шість. Наш Бен.
Мені шкода.
Після цього всім стало наплювати.
У кожного був свій план,
неможливо було змусити когось до чогось.
А за деякий час і я перестав перейматися.
Тренуваннями, місіями…
Тим, що я Номер Один.
Я не думала, що ти такий.
-Ні? -Ні.
Ти дуже милий.
Якби я могла, я б утекла звідси.
Чому не тікаєш?
Ти чому не втік?
Справедливо.
Цей будинок — це все, що я знала за все своє життя.
Я знаю, що у світі є кращі місця,
і одного дня я хочу їх побачити.
Знаєш…
я провів деякий час на Місяці.
Що? Це так круто!
-Гадаєш? -Так! Це ж Місяць?
-Ніхто не вважав, що це круто. -Так!
Місяць, так!
Розкажи мені більше про своїх рідних,
поки не прийшли тебе рятувати.
Де ви зупинилися?
В одному задрипаному готелі в центрі. Називається…
-Заганяєш мене в пастку? -Ні.
Ні, звісно. Лютере, ти такий дурний!
-Гадаєш, Місяць — це круто? -Ні, я не хотіла…
Я такий…
Бен хоче поговорити.
Іди вмийся.
-Лютере, я не хотіла… -Слоун.
Ти й імені мого не знаєш
Та щоразу, коли повз проходиш
До мене очей не зводиш
Ти мені серце краєш
Я заходжу…
Що за…
Можна мені бодай один довбаний вихідний?
Я не знала, що тобі подобається.
Ти створив їх усіх.
Привітики!
Вибачте!
-Я не хочу проблем. -Ні!
Слухайте.
Ви знаєте Рейчел, правда?
Вона моя сестра.
Он як!
Ти ба!
А де її можна знайти?
Юначе, вона померла понад 30 років тому.
А як вона померла?
Крововилив у мозок.
Швидко, дякувати Богу.
А її син?
Який син?
Чекайте. Коли вона померла?
Вона відійшла 1 жовтня 1989 року.
-Що таке? -Ні, просто, це…
Це мій день народження.
-Англійцю, корови зникли. -Тобі треба йти.
-Ой! Чорт! -Негайно!
Слухай.
Ти вмієш користуватися портфелем?
Минулого разу Клаус опинився у В'єтнамі.
Я не витримаю ще однієї лажі. Присягаюся.
Я знаю.
Я теж.
-П'ятий — козел. -Так.
Але він не чудовисько.
Коли пояснимо, що це означає для нас, він допоможе. Мусить.
Спершу треба дістати портфель.
Прошу.
П'ятий!
Заводь машину!
Боже мій…
Чорт! П'ятий!
Заводь машину!
П'ятий! Заводь машину!
Швидше!
-Чому ти не ладнаєш з людьми? -Я намагався. Справді. Я намагався!
-Чекай! -Хвилинку!
-Візьми. -Що це?
Смерть Рейчел була незвичною і не єдиною.
Швидко! Сідай у машину, Клаусе!
У тебе її очі.
-Іди, англійцю! -Клаусе, зараз або ніколи!
Клаусе!
Іди!
У цьому часі купа загадок.
Моя мама померла тут ще до мого народження!
-Що ти сказав? -Так.
Він не прийде.
Мабуть, щось сталося.
Або він тебе відшив.
Він не такий.
І ти знаєш, хоч провів з ним 15 хвилин?
Таким, як ти, тут не місце.
Що ти сказав?
Я кажу, що ви досі тут.
Хочете замовити, поки чекаєте на друга?
-Так. -Ні, це…
Зараз повернуся.
-Еллісон, усе гаразд? -Я…
Я не…
Ще одну історію, мамо.
Клер, доню.
Мамо, я хочу історію!
До мене дійшли чутки, що ти дуже втомилася.
Еллісон. Що відбувається?
Де Клер?
-Піду подихаю. -Агов! Ти куди…
На що дивишся?
Агов!
Я до тебе звертаюся!
Вибачте!
Еллісон?
Усе гаразд?
Так.
Ходімо.
Ти кликав на допомогу.
Не кликав.
-Я йому наваляв. -Ти не міг дихати…
Не схоже, що твоя сім'я прийде.
О, ні, я певен, вони просто пропрацьовують деталі…
Розслабся. Можеш іти.
Чому?
Жест доброї волі.
Але я хочу, щоб ти передав дуже важливе послання сім'ї.
Так, звісно.
Відпустіть Маркуса.
Якщо хтось із вас скривдить його, ми прийдемо по вас!
Усіх вас.
І наступного разу ми не будемо такими гостинними.
Не люблю погроз.
Ти зробиш, як ми скажемо, інакше…
Птахи в моєму мозку. Зрозумів.
Не забудь торбинку з гостинцями.
Маю надію, тобі сподобалося.
Перепрошую.
Хто ж так робить?
Що ти там бурмочеш?
Лайла.
Скинула на мене Стена за стільки років. Так не можна.
Ти нарубав дров, не звинувачуй її в наслідках.
Річ не в цьому.
А в чому?
Він псує мій стиль.
Я мушу в будь-яку мить бути готовим до небезпеки.
Як це зробити, коли я няньчуся з дванадцятирічним?
Ти його батько!
Буцімто батько.
Принаймні в тебе є дитина.
Можна мені ще?
Збирайтеся, народ.
Де… Де Лютер?
-Не бачив. -Хтозна.
Хтось знає, де… Хоча… У нас є важливіші проблеми.
Наприклад?
Це.
ДИВНА СМЕРТЬ ПРОДАВЧИНІ
-Хто вони? -Наші мами.
МОЛОДА ПОМЕРЛА В
Це моя.
Вони всі мертві.
Усі вони померли в один день,
першого жовтня 1989 року.
-Це наш день народження. -Уже ні.
Вони померли до цього.
Це тупо. Якщо ми не народилися, як ми існуємо?
-Саме так! -Що ти таке кажеш?
Коли ми стрибнули сюди, то створили парадокс часу.
І не просто парадокс.
А дідусів парадокс.
Що за дідусів парадокс?
ЖІНКУ ЗНАЙШЛИ МЕРТВОЮ В СТОДОЛІ
Лютере! Агов!
Ого! Що за…
Хапай його, Ті-Джею.
От чорт!
-Тепер що? -Сюди. Так.
Просто треба…
Так. Гаразд.
Я це в тебе заберу.
-Треба бути тихо. -Чого ти від мене хочеш?
Я хотіла перепросити.
Це ще одна з твоїх ігор?
Ні, ти не розумієш. За нами стежать.
Що? Хто?
Моя сім'я. Вони божевільні.
Але я мала на увазі кожне слово.
Навіть про Місяць?
Особливо про Місяць.
Слухай…
а зараз за нами стежать?
Ні. Але ми маємо…
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин